Magyarország 1945–1956 között
Magyarország 1945–1956 között azt a korszakát élte, amely az ország második világháborús befejezésének aktusától az 1956-os forradalomig tartott. Magyarország 1945-ös szovjet kézre kerülése után idővel totalitárius sztálinista diktatúra épült ki az országban Rákosi Mátyás vezetésével, mely az 1956-os forradalom kitörésével ért véget.
Az Ideiglenes Nemzetgyűlés megalakítása
szerkesztés1944. december 2-án Szegeden alakult meg a Magyar Nemzeti Függetlenségi Front, amelyben részt vett a Magyar Kommunista Párt, a Magyarországi Szociáldemokrata Párt, a Nemzeti Parasztpárt, a Független Kisgazda-, Földmunkás- és Polgári Párt, a Polgári Demokrata Párt, valamint a szakszervezetek képviselői.
1944. december 14-én Debrecenben alakult meg az Ideiglenes Nemzetgyűlés Előkészítő Bizottsága. Egy héttel később összeült az Ideiglenes Nemzetgyűlés (elnöke: Zsedényi Béla), rá egy napra bejelentették az Ideiglenes Nemzeti Kormány (elnöke: Dálnoki Miklós Béla) megalakulását. Újabb egy hét után a kormány hadat üzent Németországnak. Az ideiglenes kormány legfontosabb intézkedései a szovjetekkel kötött fegyverszüneti megállapodás, illetve a március 17-én elrendelt földreformrendelet volt.
A II. világháború lezárása, az ország állapota
szerkesztésMagyarország az 1945. január 20-án aláírt fegyverszüneti megállapodás szerint újra elveszítette területeinek jelentős részét. A trianoni határokon belüli terület embervesztesége (halottak, hadifoglyok, sebesültek, elhurcoltak) 400-900 ezer fő volt. Elpusztult vagy elrabolták a nemzeti vagyon 40%-át, megsemmisült 30 ezer, súlyos sérüléseket szenvedett 48 ezer budapesti lakás. A közlekedés veszteségei is drámaiak voltak: felrobbantották a Duna és a Tisza összes hídját, elpusztult a vasúti sínhálózat 40%-a, a gyárak 90%-át érte kár. A rablásoknak és rekvirálásoknak esett áldozatul a szarvasmarha-állomány 44%-a, a lóállomány 56%-a, a sertésállomány 59%-a.
A külkereskedelem mértéke az 1944-es 1753 millió magyar pengőről a következő évre 3,7 millió pengőre zuhant. A nemzeti jövedelem 1943-44-ben 5214 millió, 1945-46-ban 2541 millió pengő volt. A magyar pengő inflációja 1945–46-ban a történelem eddig ismert legnagyobb hiperinflációja lett.
1950-ben a háború előtti helyzethez hasonlóan az ország 3222 települése közül 1486 községben még nem volt áramszolgáltatás, amely az ország akkori lakosságának egy ötödét tette ki, csak a települések 53,9 százalékába jutott el a villamosenergia-szolgáltatás.
Magyarország elektromos energiatermelése 1949-ben 2200 millió kilowattóra volt, amit az akkori tervek szerint előbb 4270, majd 6050 kilowattórára kívántak fejleszteni.[1]
A gazdaság krízishelyzetét a súlyos veszteségek mellett fokozta, hogy a Szovjetunió felé 1945 - 1953. január 20 között 200 milliárd USD jóvátételi kötelezettséget kellett teljesíteni.
A sztálinista diktatúra kiépülése (1945–1948)
szerkesztésMagyarországot a második világháború végén a szovjet hadsereg foglalta el, ezt követően a Szovjetunió megszállási övezetébe tartozott, és az országban zajló politikai folyamatokat ettől kezdve az ellenőrzése alatt tartotta. A győztes hatalmak által országonként létrehozott Szövetséges Ellenőrző Bizottságot Magyarországon gyakorlatilag a szovjetek irányították, kiharcolták, hogy a szövetségesek abban csak konzultációs jogot kapjanak. Így Moszkva a későbbiekben a SZEB-en keresztül is beavatkozhatott a magyar választások szabályaiba, és magyar állampolgárokat tartóztathatott le a magyar hatóságok vagy a szövetségesek beleegyezése nélkül. A békeszerződések még nem köttettek meg, a szovjetek sem tudták, ki kell-e vonniuk csapataikat Magyarországról. A sztálini vezetés - a nyugati hatalmak nyomására - engedte egy többpárti parlamentáris demokratikus rendszer elindulását, de hozzálátott a közvéleményben alacsony támogatottságú Magyar Kommunista Pártot a hatalom megszerzéséhez[3] és – a baloldali szociáldemokratákkal egyesülve Magyar Dolgozók Pártja (MDP) néven – a sztálinista típusú egypártrendszerű diktatúra bevezetéséhez, amely néhány év alatt, 1949-re teljesedett ki.
1945-ben az ország szovjet megszállása után az addigi illegális kommunisták a szovjet hadvezetés támogatásával gyorsan elfoglalták a rendfenntartás pozícióit, a rendőrséget.[4]
1945. november 4-én tartották a második világháború utáni Magyarországon az első demokratikus nemzetgyűlési választást, melyet a Független Kisgazdapárt nyert meg fölényesen (57%) a három baloldali párt előtt (17% szociáldemokraták, 17% kommunisták, 7% parasztpárt). Ennek ellenére a szovjetek kikényszerítették,[3] hogy koalíciós kormány alakuljon, a miniszteri tárcákat ne a választás arányában osszák, a kommunista párté legyen a belügyi tárca, s náluk maradhasson a 45-től megszerzett fegyveres rendfenntartó testületek fölötti rendelkezés. Módszereik közé tartozott a politikai harc mellett a megfélemlítés, a lejáratás, koncepciós perek, emigrációba kényszerítés, esetenként az emberrablás, a fizikai megsemmisítés.
A politikai hatalom megszerzésének fontos lépése volt a magyar nép széles körű támogatását élvező Független Kisgazdapárt kiszorítása a hatalomból. Sztálin támogatásával Rákosiék a felszámolás egyik eszközeként a Kisgazdapárt elleni szalámitaktikát, azaz a kisgazda vezetés személyenkénti megtámadását és kiszorítását alkalmazták.
A Magyar Közösség „leleplezése” lett az ürügye 1947-ben a legnagyobb kormánypárt, a Független Kisgazdapárt politikusai elleni hajszának. Ennek során Kovács Bélát február 25-én, az NKVD a mentelmi joga ellenére letartóztatta, a Szovjetunióba hurcolta, és kínzással terhelő vallomás tételére kényszerítette. Az események Nagy Ferenc miniszterelnök lemondásához és a kommunisták hatalomátvételéhez vezettek. Tagjai közül sokat két perben elítéltek, Donáth György képviselőt kivégezték.
Ennek legfontosabb eszköze a Magyar Közösség "összeesküvésének leleplezése”, a kommunista párt által szervezett politikai leszámolási akció volt. Az akció valós alapját az adta, hogy a 40-es évekbeli Magyar Testvéri Közösség nemzeti konzervatív értelmiségi személyiségei magánlakásokon a szovjet befolyással szembeni fellépésről és a szovjet csapatok kivonulása utáni polgári rendszer megszervezéséről tartott megbeszéléseket. Rákosiék rendőrségi besúgókon keresztül hamar értesültek erről, és ügyes politikai taktikával a valójában jelentéktelen magánszervezkedést egy nagyszabású, az új, demokratikus köztársaság megdöntésére irányuló, „horthysta-fasiszta”, államellenes titkos összeesküvésként pozícionálták. Széles propaganda hadjáratot indítottak, és igyekeztek a kreált ügybe minél több kisgazda politikust belekeverni. és kikényszerítették a köztársaság-ellenes összeesküvés per (Magyar Közösség per) és hozzá kapcsolódó perek sorozatának lefolytatását. Ennek egyik első lépéseként 1947. február 25-én a szovjet felügyelő hatóságok Kovács Bélát, az FKGP főtitkárát jogellenesen, képviselői mentelmi jogát figyelmen kívül hagyva, letartóztatták „köztársaság-ellenes összeesküvés” vádjával, később a Szovjetunióba hurcolták. A kommunisták vezette rendőrség „nyomozásán” alapuló, kiszélesedő persorozat során mintegy 260 személyt tartóztattak le, illetve emigrációra kényszerítették a szovjet befolyásnak ellenállni igyekvő politikai vezetőket. Nagy Ferenc kisgazda miniszterelnök lemondásra kényszerült, és külföldre menekült. A persorozat egyértelművé tette a magyar értelmiség számára, hogy a polgári, többpártrendszeri, szovjetektől független politika lehetősége véget ért. A koalíciós pártokban nyomásgyakorlással elérték, hogy a kommunistákkal együttműködő - sokszor titkos kommunista - politikusok kerüljenek vezető pozícióba.
Az 1947-ben lezajló második, nyíltan manipulált, úgynevezett „kékcédulás választások” még nagyobb befolyáshoz juttatták a baloldali pártokat. A parlamenti ellenzéket, a polgári pártokat felszámolták. A korábbi vezetőitől megfosztott szociáldemokrata párt és a kommunista párt 1948-as egyesülése után létrejött egypártrendszer és totális kommunista diktatúra élén Rákosi Mátyás állt.
A Rákosi-korszak (1948-1956)
szerkesztésA korszakra mind a párton belül, mind országosan a féktelen terror volt jellemző. Az időszakot az ÁVO, illetve a belőle önállósított ÁVH kegyetlenkedései, a koncepciós perek, az „osztályidegen elemek” gulagszerű táborokba történő deportálása, kivégzése, illetve a párton belüli ellenzék pusztítása jellemezte, amely Rákosi Mátyás és Sztálin személyi kultuszával, erőltetett kolhozosítással és a nehéz- és hadiipar teljességgel indokolatlan és gazdaságtalan fejlesztésével párosult, ami nyomorba taszította a lakosságot.
40 ezren voltak rendőri őrizetben, illetve internálva, közel 13 ezer főt (két és fél ezer családot) kitelepítettek, kitiltottak Budapestről. 1950 és 1953 között 1 millió embert vontak ügyészi eljárás alá, minden második ellen vádat is emeltek. A rövidesen bekövetkező változások során hozott közkegyelmi rendelet 748 ezer embert érintett. [forrás?].
1953-ban meghalt Sztálin, és az új szovjet vezetés a miniszterelnöki tisztségről való lemondásra utasította Rákosi Mátyást, amely pozíció betöltésére a szövetkezetesítés ellenzése miatt 1949-ben a pártvezetésből kizárt agrárszakember, Nagy Imre került. Nagy Imre július 4-én bejelentette, hogy gazdaságpolitikai változtatásokat hajt végre, megszünteti a kuláklistákat, felszámolja a törvénytelenségeket és az internálótáborokat, valamint nagyobb szerepet szán az országgyűlésnek. Rákosi Mátyás pozíciói azonban még mindig erősek voltak, hiszen az ő emberei ültek az államigazgatásban és a pártszervezetekben, de egyelőre nem mert a Moszkva támogatását élvező miniszterelnök ellen támadni.
Nagy Imre miniszterelnöksége (1953–1955)
szerkesztésA kommunista Nagy Imre reformelképzelései első lépéseként amnesztiát hirdetett, októberben pedig ígéretéhez híven felszámolta az internálótáborokat, véget vetett az ÁVH önállóságának, a könnyű- és élelmiszeripar javára módosított a támogatások rendszerén, a parasztságot sújtó terheket mérsékelte, béremeléseket és árcsökkentéseket hajtott végre. Az életszínvonal érezhetően emelkedni kezdett. A gazdaság stabilizálódását a Szovjetunió felé fennállott jóvátételi kötelezettség lejárta is segítette.
Faludy György életrajzi regényében a recski internálótáborban az ávós őrnagy beszéde jellemzi az 1953. szeptemberi szabadon bocsátások légkörét: "„A Magyar Népköztársaság nevében bocsánatot kérek öntől azért az igazságtalanságért, jogtalanságért és méltatlanságért, melyet el kellett szenvednie. …figyelmeztetett, hogy a törvény hatévi fegyházbüntetést ír elő, amennyiben rabságunk körülményeiről, helyéről, okairól akár bármit is elárultunk. Azzal a jó tanáccsal szolgálhat, hogy a kérdezősködőket jelentsük fel, közvetlen hozzátartozóinknak pedig mondjuk, hogy tanulmányúton voltunk a Szovjetunióban.”"[5]
A törvénytelenségek feltárását 1954 májusáig akadályozta meg a Rákosi-féle holdudvar, amikor is maga Hruscsov emelte fel szavát a miniszterelnök mellett. A felállított Különleges Tanács 300 politikai elítélt ügyét vizsgálta felül, köztük Kádár Jánosét és Losonczy Gézáét. Ekkorra Rákosi vonala már pártberkekben is meggyengült: 1954 októberében Nagy Imre mellé állt a központi vezetőség nagyja, amit a miniszterelnök további újításokra használt fel: közgazdászokkal az értékarányos árak megszabására és a világpiachoz való alkalmazkodásra buzdító tervezetet dolgoztatott ki, illetve a Magyar Függetlenségi Népfrontot átszervezte Hazafias Népfronttá azzal a céllal, hogy a kommunista báb helyett szabad fórummá váljon. A demokratizálódó közélet jeleként a reformokat támogató baloldali értelmiségiekből újjáalakulhatott a hosszú ideig betiltott Petőfi Kör, amely a továbbiakban nagy társadalmi befolyásra tett szert az országban.
Kísérlet a visszarendeződésre (1955–1956)
szerkesztésA gazdasági reformokra azonban már nem jutott idő, ugyanis Rákosi ügyesen kihasználva az NSZK NATO-taggá válását követő szovjet külpolitikai váltást, elérte hogy 1955 januárjában Moszkvába rendeljék riválisát, ahol Nagy Imre általános megrökönyödésre nem volt hajlandó önkritikát gyakorolni. Ettől függetlenül a márciusi KV-ülés elmarasztalta a miniszterelnököt, akitől tavasszal minden tisztséget elvettek, sőt év végén még MDP-tagságát is megszüntették.
A miniszterelnök Hegedüs András lett, Rákosi híve, azonban az enyhülés légköréhez szokott közélet – elsősorban az értelmiségi Petőfi Kör – és a kiszabadult párton belüli belső ellenzék miatt nem lehetett visszasztálinizálni az országot.
Rákosi helyzetét az is nehezítette, hogy Hruscsov békülni kezdett Titóval, amivel a Rajk-per jogosultságát kérdőjelezte meg, és az, hogy az SZKP XX. kongresszusa 1956 februárjában elítélte a sztálinista diktatúrát. Márciusban Rákosi beismerte, hogy Rajk László ügye provokáción alapult, és az ÁVH letartóztatott vezetőire hárított minden felelősséget. Májusban már be kellett ismernie, hogy neki is szerepe volt a bűnök elkövetésében, egyúttal az ellenállást a Petőfi Kör betiltásával próbálta letörni, ám hiába: az MDP KV ülésére érkező Anasztasz Mikojan közölte Rákosival, hogy le kell mondania párttitkári tisztségéről, amit ő meg is tett. Utóda a szintén sztálini vonalat követő Gerő Ernő lett, vagyis lényegi változás nem történt.
Kapcsolódó szócikkek
szerkesztésJegyzetek
szerkesztés- ↑ Dr. Szalay Sándor: A községek villannyal való ellátottsága. epa.oszk.hu. (Hozzáférés: 2015. október 24.)
- ↑ A szovjet megszállás pusztuló emlékei
- ↑ a b Origo: Fű alatt kezdődött a kommunista uralom Magyarországon. http://www.origo.hu/. (Hozzáférés: 2016. október 19.)
- ↑ A politikai rendőrség jellemző módon ugyanabban a Tisza Kálmán téri irodaházban kezdte működését, amely a Magyar Kommunista Párt (MKP) első fővárosi központja is volt. Tabajdi Gábor: Kis állambiztonsági topográfia 2., Betekintő, 2011/1. [1] Archiválva 2016. március 10-i dátummal a Wayback Machine-ben
- ↑ Faludy György: Pokolbéli víg napjaim. Önéletrajz (Magyar Világ Kiadó, 1989) ISBN 963 7815 00 7
További információk
szerkesztés- Az 1949. évi XX. törvény: A Magyar Népköztársaság Alkotmánya
- Fű alatt kezdődött a kommunista uralom Magyarországon – Keisz Ágoston,Origo, 2014. február 2.
- Szajda Szilárd: Fordulat vagy a fejlődés betetőzése? (tanulmány), Médiakutató, 2003 tele
- Rainer M. János: A magyarországi fordulatok és a szovjet politika, 1944–48. Rubicon, 1998/4-5.
- Asztali beszélgetések... – Disputa a pártállam és az egyházak viszonyáról (2018.) Beszélgetőtársak: Mirák Katalin (történész), Soós Viktor Attila (történész), Galambos Ádám (evangélikus teológus)
- Egyházak a párt ökle alatt – Beszélgetés Kertész Botond történésszel (2021)
- A koronatanú (történelmi dokumentumfilm)
- Kommunista terrorszervezet – Az államvédelem a diktatúra szolgálatában
- Palasik Mária: Parlamentarizmustól a diktatúráig (1944–1949). Budapest, Országház Könyvkiadó, 2017.